![Janko Lorenci](/media/osebe/avtorji/__120/lorenci_1.png)
Janko Lorenci
-
Fenomen Janša je del slovenske politike že dve desetletji in jasno govori, da vsa politika in vsi politiki kljub vsemu niso enaki. Za Janšo so bolj kot za druge značilne brezkompromisna volja do moči, unikatna brezobzirnost in popolna odsotnost odgovornosti za celoto, za Slovenijo. Z vsem tem trajno gnete državo.
-
Zgodovina samostojne Slovenije je v bistvu zgodovina posnemanja. Precej razumljivega sicer; kaj pa naj bi si po koncu socializma omislili drugega kot kapitalizem in predstavniško demokracijo?
-
Janševa vlada razpada že po letu dni obstoja, po lastni krivdi, po zaslugi protestniškega gibanja in tudi protikorupcijske komisije. Desna koalicija – nedolžna ni nobena članica! – je pogubno pritiskala na Slovenijo in njeno demokracijo, ekonomijo in socialo. Padec vlade in politična kriza sta zato odrešitev, neprimerno boljša kot dolgotrajno propadanje pod to oblastjo, ki je postajala dobesedno nevarna, sposobna za karkoli.
-
Slovenija je protislovna kot že dolgo ne. Stiskajo jo neoliberalizacija, avtokratizem oblasti in konservativna revolucija, kot jo imenuje dr. Repe, tej nesveti trojici pa se je proti koncu leta postavil po robu val protestov, »ljudskih vstaj«. Vse skupaj poteka v srku materialnega nazadovanja in postopne pavperizacije prebivalstva, tudi srednjega sloja. Od zunaj vse to nekje med pristranskostjo in ravnodušnostjo opazuje EU.
-
Do kdaj bo trajala Janševa vlada, je v koaliciji verjetno najbolj odvisno od Državljanske liste. A Virantova stranka je zmuzljiva tvorba; mimikrija, zakrivanje pravega obraza in pravih namenov, je njena poglavitna značilnost. Poglejmo.
-
Iztekajoče se leto 2012 je najslabše leto v zgodovini samostojne Slovenije. Hkrati pa morda – vstaja! – tudi najobetavnejše. Zunanje okolje nam ni bilo naklonjeno. Kriza še traja, EU se spreminja na slabše. Vodilne države na silo enotijo Unijo, zlasti njen evrski del, razvojne razlike se povečujejo, skupnost je postala orodje za zategovanje pasu po nemški volji in za širjenje surovejšega kapitalizma. Nasilno strnjevanje spremlja nasprotni proces – naraščanje nacionalizma in evroskepse. EU postaja past za ranljive države, zlasti take, ki so brez hrbtenice in vizije, hkrati pa imajo neoliberalne vlade. Taka EU bolj tolerira lokalne avtokrate. Oboje se nanaša tudi na Slovenijo.
-
Občutje v teh tednih vstaje je vznemirljivo in pomirjujoče – dogaja se nekaj velikega, ljudstvo ni čisto fatalistično, ne pusti se zajebavati do smrti. Z vstajo je presenetilo vse, najbolj samopašno oblast, nekoliko pa tudi samo sebe.
-
Kandidat Pahor je iz okoliščin volitev in tudi iz sebe potegnil maksimum, Türk pa manj, kot bi lahko. Od tod veliki zasuk po prvem krogu in Pahorjeva prednost. Okretni Borut je vlogo človeka, ki spada med množice in dela kot zamorc, uspešno povezal z vlogo človeka, ki obvlada visoko politiko. To mu ne bi uspelo, če ne bi bil dober igralec in dober retorik, če ne bi veljal za osebno poštenega človeka, če ne bi znal biti kljub nastopaštvu in patosu kdaj tudi simpatičen. Skratka, na ravni pojavnosti in spektakla je nasprotnika prekašal. Seveda pa ga vse njegove umetnije ne bi zrinile tako visoko, če ga ne bi – tudi po nasvetu svojih strank – podpiralo veliko desnih volivcev.
-
Pritisk na oblast je upravičen, koristen in nujen, saj brez njega ne bo potrebnih sprememb, ampak samo pospešeno pogrezanje. S tega stališča je zborovanje na Kongresnem trgu posredovalo mešana sporočila. Slabo je bilo, da na njem ni bilo vseh pomembnih sindikatov. Sindikati, in to složni, so nenadomestljivi, pri protestih še zlasti. Zbobnajo lahko veliko množico z vseh koncev države, lahko uveljavijo referendume, so del socialnega dogovarjanja. Brez njih bi bil naš kapitalizem še surovejši. Hkrati pa branijo interese samo dela delovne sile in deloma tudi status quo.
-
Normalni politiki v krizi mirijo in nevarnosti prej minimizirajo kot napihujejo. Značilen predstavnik take šole je bil Drnovšek. Janša je izbral nasprotno pot; spodbuja nemir, straši, uvaja ozračje izrednih razmer. To počne s samomorilskim zategovanjem pasu, zakonodajnim cunamijem, pritiskom na sodstvo, kulturo, zdravstvo, medije, z valovi svojih kadrov, s privijanjem finančne pipice za resnične ali namišljene nasprotnike.
-
Ofenziva za preureditev Slovenije teče naprej s polno paro. Njen del sta tudi zakona o državnem holdingu in slabi banki. Prejšnji teden ju je z referendumsko pobudo skušala onemogočiti PS. Takoj je bila silovito napadena, češ da sabotira državne interese, ker pošilja v tujino slab signal.
-
Pahor je kar naprej skakal na francosko-nemški vlak, ki se je medtem že zvrnil v jarek, Janša pa se uri v merklovskem zategovanju pasu, ki uničuje šibke države juga EU in tudi nas. Kot mnogo drugih članic se v Uniji počutimo vedno slabše.
-
Najbrž lahko rečemo, da so neoliberalci slabi ljudje. Ker pač širijo in izvajajo ideologijo, ki spravlja družbo v težave in veliko večino ljudi onesrečuje. Zelo očitno je, da dela neoliberalni kapitalizem škodo na številnih družbenih ravneh. Skotil je hudo krizo, družbena neenakost se veča, iz tega rastejo napetosti, kakršne so nekoč rodile fašizem. Vladavina srednjega razreda na Zahodu se končuje, nastajajo finančne in kapitalske oligarhije, ki se povezujejo s politiko in zastavljajo vprašanje, ali si predstavniška demokracija še zasluži to ime. In če je denar vrhovni cilj in merilo, je nujno ogroženo tudi okolje.
-
Švicarska vojska naj bi se urila za primer, da bodo v EU izbruhnili obsežni nemiri in bo treba meje zapreti pred begunskimi valovi. Vojske pogosto počno marsikaj, da upravičijo svoj obstoj, toda švicarsko urjenje je zlovešče.
-
Premier, nacionalni mojster psihološkega in podtalnega vojskovanja, še naprej zvesto izvaja od samega začetka zastavljeni načrt: prikazati, kako globoka je kriza, ki jo je zapustila prejšnja oblast, in ustvariti psihozo strahu in bližajoče se katastrofe, v kateri bodo dvomi o nujnosti oblastnih ukrepov in odpor proti njim laže povoženi.
-
Slovenskih resnih medijev čez nekaj let ali še prej morda ne bo več. Živeli bomo v srečno butasti in še bolj pokorni deželi.
-
Rezultati zadnjih anket so za vse naše elite porazni. Zaupanje vanje se še naprej zmanjšuje. Ta proces, sicer značilen za ves Zahod, je trajen, kriza ga je samo pospešila. To pomeni, da večina ljudi misli, da je z njihovimi družbami nekaj globoko narobe.
-
Država brez trdne pravnosti je kaotična, prepuščena arbitrarnosti oblasti, lovišče močnih in surovih. Prvi varuh pravnosti je pravosodje, se pravi zlasti sodišča, ki jim material za sojenje dostavljajo tožilstva in policija. Ves ta aparat je zdaj v primežu oblasti, predvsem SDS.
-
Evropa kljub krizi sedi na bogastvu – zasebnem. Tu živijo dobri trije milijoni milijonarjev, zasebno bogastvo v zahodni Evropi pa je vredno celih 27 bilijonov evrov. Premoženje zasebnikov v posamičnih državah nekajkrat presega njihov BDP. Hkrati se to bogastvo kopiči v vedno manj rokah; v Nemčiji na primer ima desetina najbogatejših prebivalcev dve tretjini vsega bogastva v državi. To zgoščanje bogastva v rokah peščice spremljajo širjenje revščine, usihanje srednjega razreda, naraščajoča neenakost.
-
Zunanje grožnje Sloveniji se stopnjujejo – tu so nujna priporočila OECD in Barrosove komisije, poteze Vatikana, tuji tisk, ki nas čedalje pogosteje pošilja po bruseljsko pomoč, zniževanje bonitetnih ocen, dražja posojila. Hkrati imamo katastrofalno slabo oblast. Ta dvojni primež postaja za državo usodna kombinacija.
-
Lebdeči baloni so nekakšen simbol mirne varnosti in lepote. Prejšnji teden sta sunek vetra in morda človeška napaka idilo na Barju v hipu spremenila v tragedijo. Spet enkrat se je ponovila tisočkrat izrečena banalnost-realnost: nevarnosti prežijo nenehno in povsod.
-
Mnenja o tem, ali je v Sloveniji mogoč velik socialni upor, so različna. Nekateri mislijo, da ne; to naj bi potrjevala zgodovina, polna pasivnega odpora in s samo dvema resnima vstajama, bojem proti okupatorju in osamosvojitvijo.
-
Začenja se uradna kampanja za predsedniške volitve. Njihov glavni čar je neposrednost – volivci sami, brez vmešavanja strank, odločajo, kdo bo šef države. To jim zbuja nekaj zadovoljstva in občutka odgovornosti.
-
Obstajajo lepe, nevtralne in grde besede. Med grše med grdimi spadajo besede pajdaš, pajdašenje, pajdaštvo. Pajdaš je tisti, ki z nekom sodeluje pri nečednih ali vsaj vprašljivih dejanjih. Meje med pajdaštvom in drugimi kočljivimi oblikami sodelovanja pa so izmuzljive.
-
Stvari, povezane z izgonom nadškofa Urana, so ena sama velika zmeda. Katoliška cerkev bo zaradi nje na še slabšem glasu. Uradno gre Uran v izgnanstvo zato, ker je nekoč menda postal oče. Če je to res, naj očetovstvo prizna in se potomcem čustveno in materialno oddolži. Še bolj prav bi ravnal, če bi hkrati nastopil proti celibatu, tej prepovedi, ki cerkvi samo škodi, duhovnike pa spravlja v osebne stiske. V Nemčiji ji nasprotuje 80 odstotkov katoličanov, nenaravna in neumna pa se zdi tudi veliki večini Slovencev.
-
Janez Janša je prejšnji teden z grožnjo z zaupnico doživel grmeč poraz. Spustil se je v blef, s katerim je tipal teren in izsiljeval. Manever se lepo ujema z naravo njegove politike, polne zvijač, izsiljevanja, ustvarjanja napetosti. Tokrat se je grdo zakockal.
-
Janševa oblast je v prvem mandatu sistematično zavzemala ali hromila nadzorne točke, nastavljala naše, skušala uvesti neoliberalne reforme itd. To je bil še čas denarnega obilja, ki je za silo prikrivalo surovost oblasti. Zdaj, štiri leta pozneje, strategijo širi z velikopoteznimi zakonodajnimi in organizacijskimi spremembami, krizo pa izrablja kot izgovor za trajno izredno stanje.
-
Premier Janša je ob nedavnem ropotanju opozicije z interpelacijami pomodroval/potarnal nekako takole: Če so sposobni sestaviti ekipo, ki bi imela trdno podporo v parlamentu in ne bi povzročila politične krize, se še jaz podpišem pod to. Po svoje bi bilo pravično, da bi Pahorjeva vlada, ta naravna katastrofa, sama popravljala tisto, kar je zakuhala.
-
Vladavina Janeza Janše je za Slovenijo nevarna. To potrjujeta ves njegov prvi in začetek drugega mandata. V prvem je vzredil tajkune, položil roko na medije, začel neoliberalne reforme, napihoval gospodarsko rast in prvič po trdem komunizmu znova zasejal strah.
-
Začelo se je otipavanje v zvezi z reformo trga dela. Delodajalci so z vladnim predlogom zadovoljni, sindikati so sumničavi. Prvi trdijo, da je delovna zakonodaja toga in tako rekoč onemogoča odpuščanje. Dajte nam proste roke, pa nam bo vsem boljše, pravijo z nepričakovanim smislom za humor. Toda trg dela je že zdaj prožen; o tem pričajo visoka brezposelnost, razširjena prekarnost, najrazličnejša izigravanja zaposlenih. In že zdaj je mogoče odpuščati tudi trajno zaposlene, le da se mora delodajalec za to malo potruditi.